(cvrlikání ptáků, z dálky kostelní zvon)
(cikády, šustění větru, zvon)
(hovor v italštině)
(žena italsky) Vaše matka byla skvělá žena.
(v pozadí televize v italštině, tlumený hovor hostů)
(vnučka italsky) Dědečku, to je Praha, podívej!
(italské zpravodajství o povodních v Čechách)
(italsky) To je u nás doma.
(komentátor pokračuje o záplavách v Praze)
(Evžen vzdychá)
(přes italské zprávy zvuk rozbouřené řeky)
(harmonika, písnička Radůzy)
(do písničky praskání ohně) Nebylo a nebo bylo za sedmero horami,
pršelo a jen se lilo, každá rada dobrá mi.
Je těžké bát se kolik zkusíš, uchovat si prostotu,
těžší rád mít koho musíš, ale možná proto jsi tu.
(Marcela) Večeře! (písnička) Dívám se zpět dírou...
-...v plotě, na klice zašla už měd'. -(Marcela) Kubo!
Vzdálen jsi v čase i v hmotě,
a já tě opouštím teprve ted'.
Milane, prosím tě, mohl bys mi přidat trochu basy? Děkuju.
(Zdena) Takže jsme domluveni.
(harmonika, písnička pokračuje)
Pila jsem víc než jsem měla, nebylo to na zdraví,
jako kdybych nevěděla, že se tím nic nespraví.
Jako kdybych nevěděla to, že ve mně je ten mír,
pro kterej jsem letět chtěla až za obzor, za vesmír.
Dívám se zpět dírou v plotě,
na klice zašla už měd',
vzdálen jsi v čase i v hmotě,
a já tě opouštím teprve ted'.
At' to bylo, jak to bylo, jinak už to nebude,
at' mi je či není milo, mám, co je mým osudem.
Než vystoupím ze všech svých těl, pochopím, že nepřítel,
at' už chtěl a nebo nechtěl, nejlepší byl učitel.
Tararajdam, tararajdam...
(bouchání kladiva z dálky)
(bouchání kladiva, hlasy v pozadí)
Hele, tak ty s náma nebudeš večeřet, nebo co?
Můžeš bejt ráda, že už je dílna v provozu, ne?
Uvědomuješ si vůbec, čemu ty děti vystavuješ?
-Tvůj syn... tvůj nemocnej syn... -Jak můj syn? Snad i tvůj syn!
Tvůj nemocnej syn už tady rok musí dejchat ten plesnivej vzduch
a to je ti úplně u prdele nebo co?
Tak jestli těch svejch kšeftíčků, těch zlodějin nenecháš,
-tak beru děti a jdeme k matce! -K matce, jo? Tak si běž!
Tudíž potřebuju platební kartu a papíry od nějakýho auta! Ted'! Hned!
(Jára) Za pár dní ještě ráda přilezeš!
(Marcela potichu) To víš že jo. (rány do skříně)
(Marcela) Jezte!
(Marcela) Ježíšikriste!
-Tak jseš spokojenej? -(Jára) Na! Sežer si ji!
(kašel)
Kubo! Ježíšmarijá! Do prdele! Vidíš, co děláš?
(Kuba astmatick é dýchání) Pojd', šup, šup...
(Marcela) Sedni si tady. Kde to je? Kubo, kde to je?
(kroky na dvoře)
(rozjíždějící se auto)
(vrtačky, pily, řezání v dílně)
Tos ji tam zamkl?
A co jsem měl dělat? Víš, jak minule všechny otravovala!
Mě ne! Mě neotravovala. Píčus, tebe jeho máma otravovala?
Ne.
-Ty vole, to není dobrý, tohleto! -A co asi podle tebe mám dělat?
To tady chceš poslouchat ty kecy o 7 smrtelnejch hříchách nebo co?
No ne, ty vole, vždyt' je to blbý, vždyt' mě učila, ty vole...
-(matka nahoře)Tady je maminka! -Vždycky mě nechala prolízt.
Bude tam, kde je a basta! Pojd' mně pomoct!
(milostné vzdechy, hekání)
(vzdechy, výkřiky)
Tak co, chlape? Dáš si pivo?
A ty? Co budeš pít ty?
Coca colu.
(Ríša kuňká) Coca colu!
-Už tě makaj kluci? -Co?
-Hovno! -Tak kolik?
-3 320. Dvacet dva do rekordu! -Půjč mi to!
-Nedám! -Naval! -Nedám!
(Lucina) Sežer si to.
-Sakra, kde jsou? -Třeba kakaj.
Neprosila jsem tě výslovně, aby tady s tebou dneska nebyl?
Ale je to můj manžel, chtěl vidět děti.
-Ale hovno chtěl vidět děti! -Měla jsem mu to podle tebe zakázat?
Ti chtěl stát za prdelí, aby věděl, kde se co šustne!
No jo! Cos potřebovala, prosím tě, tak tajuplnýho probírat,
-že už ani Ríša u toho nesmí bejt? -Nic, mami! Ted' už nic!
No tak mi to řekni tady, když nechceš, aby to slyšel.
To myslíš vážně, jo? Tak já poprosím svoji matku,
aby se se mnou sešla, věnovala mi chvilku svýho času,
protože jí potřebuju něco fakt důležitýho říct,
a my se jako dvě úchylačky scházíme na smrdutejch záchodech.
Ty to tak chceš! Ty máš tajnosti! (vrznutí dveří)
Neříkala jsem ti, že tam máš počkat?
Když já fakt musím a strejda Ríša se ptá, jestli má objednat pivo.
Hlavně si nesedej na prkýnko, prosím tě!
(matka) To ty jen tak mluvíš. A přitom cítíš jeho blízkost.
A taky cítíš, že tě Marcelka potřebuje.
Ona tě volá, abys ji vzal zpátky, abys ji zachránil.
Ona je tvojí součástí. Vy jste jedno tělo a jedna duše!
A ty s tím nic neuděláš!
To je jeho vůle. To je Pánova vůle!
Než napočítám do tří, tak budeš nahoře v pelechu, jo?
Tři...
(odemykání a bouchnutí dveří)
Co tu ještě strašíš?
-Je ti zase blbě? -Ne, čekám tu na tebe.
Poslyš! Venku v autě sedí máma toho Marcelinýho nýmanda.
-To já vím. -Chce nám něco? A proč nejde nahoru?
No... to nevím. (cvaknutí dveří)
Kubo! Ne, Kubíku, vedle. Pojd', pojd'.
No...
Co to má znamenat, Zdeno?
Všechno ti vysvětlím, ale prosím tě pojd' vedle!
-No a kde budu spát? -Ustlala jsem ti v kuchyni...
-Jo v kuchyni! -...na gauči. No a ty?
Kde budeš spát ty? Ve vaně?
-Tady vedle. -No! Vedle hned!
Kubo, lehni si normálně!
(Zdena) Tak tady nějakou dobu budou. Tobě to vadí?
-Na to se mě neptej. -Ale já chci znát tvůj názor, víš?
Můj názor není důležitý. Ty jsi její matka.
Jestli myslíš, že tohle je řešení, já to akceptuju.
Podívej se, kluk má astma, nemůže tam dejchat.
Dokonce je to s ním horší než jsem čekala.
Já jsem nemohla jinak.
Já to akceptuju.
Víš, že jsem to věděla? Dej mi pusu!
-Pořádnou! -Ty jsi pitomá kráva,
která si od každýho nechá srát na hlavu a vysávat. Víš to?
Nechceš trochu piva? Já bych si dala.
Ta stará bréca tam dole chce snad taky azyl?
(Marcela) Ne. Chce, abych se vrátila na barák.
Hezký dobrý večer! Nebo snad už ráno?
Nedala by si něco k snědku?
Prosím, všechno k dispozici!
Prosím! Tradiční brambůrky,
-...houbičky. Co něco chlazeného? -Nech toho, Ríšo!
Všechno k dispozici! Kdyby sis snad chtěla na chvilku hajnout,
prosím, jsme tu od toho!
Nebo cukr! Pro děcka, pro děcka cukr, prosím!
-Jak dlouho s vámi máme počítat? -Netuším.
(lyrická písnička v angličtině)
(tlumený hovor)
-(Marcela) Utíkej do tý koupelny! -(Kuba) Vypadni odsud! -Tiše!
(dohadující se děti) (Kuba) To jsi nějaká královna?
-(Zdena) Tiše! -(Kuba) Říkám, že tu mám rande!
-Ahoj, babi! Co tady děláš! -Ahoj.
Ty děti se tě budou bát! Nechte toho!
Dobrý den!
(pokračuje lyrická písnička)
Marcela Čmolíková, Student Agency. Co pro vás můžu udělat?
-Dobrý den! -Patočka. Těší mě.
Beneš. Konečně vás vidím živýho.
Ještě jste tu nebyl od tý doby? Jste tu poprvé?
Teda byl, ale vevnitř ne.
(Patočka) To divadlo s plínama nás nezajímá.
Soudní výnos zněl jasně. Do 18. se vystěhujete a předáte dům majiteli.
Kolikátého máme dnes?
Paní Havlíková, nemůžete bránit právoplatnému majiteli,
aby nakládal s nemovitostí, která mu ze zákona náleží.
Ale maminka... víte přece, že maminka...
Já prostě chci, abyste věděli, že si nevymýšlím.
My vám věříme. Vy zase pochopte, že pan Beneš přijel z ltálie,
aby vyřídil prodej restituované nemovitosti a vy mu v tom bráníte
-v rozporu se zákonem. -Ale já vůbec nevím, co mám dělat!
Promiňte.
Pane Beneši...
Ted' se na něco připravte. Tohle citové vydírání,
které vás ted'ka čeká, to byste neměl připustit.
Promiňte, já jsem nevěděl, v jaké jste situaci.
Já na ten prodej zas tak moc nespěchám.
Když jsem výjimečně v Praze, tak spím v hotelu.
Pánbůh vám to oplatí, pane Beneši.
Celé horní patro je vyklizené, jestli nemáte kde bydlet,
můžete se tam okamžitě nastěhovat. Můžu vám vařit.
Tak přece nebudete bydlet v drahým hotelu, když máte dům.
Teda než ho prodáte.
-Tohle je tu ještě po vás. -Já vím.
Tak půjdeme pozdravit maminku?
-Máš žízeň? Chceš se napít? -Ne.
-Ne? -Vlastně jo. -Jo? Napiješ se?
(štěkot psa)
-Co to je? -Volvo, no!
-A jaks k němu přišel? -(vysvětluje bulharsky)
(lyrická hudba, klavír s kytarou)
To jsem já! Co se stalo, ty debile? Ta kára má satelitní vyhledávač!
Promiň... promiň, Járo! (policejní sirény)
On to nechtěl dělat! On za nic nemůže! Donutili ho k tomu!
Proboha vás prosím! Prosím vás, pust'te mě!
Vždyt' to vidíte! Všechno nám vzala voda!
Pust'te mého syna!
Ríša se nabídl, že by vzal Kubu v sobotu na plochou dráhu.
Co, Ríšo? Nebo radši do technickýho muzea chceš? Co?
-Ríšo? -Co?
No, jak ses sám nabídl, že vemeš Kubu na ty motorky.
No jistě, když bude chtít...
Kubo! Chceš jít s Ríšou na motorky?
-Jasně! -(Zdena) No fajn!
Když nebude pršet, sami uvidíte. A rozhodnete.
Tak ahoj!
Pojd' sem, Zdeni!
(smích, Zdena) Nech toho!
Bude se mi na kanapi stejskat. Dneska půjdu spát s tvrdým!
Ríšo, měj přece ohled na ty děti!
-Tak čau, čau! -Pa, pa! -Ahoj!
Poslední ani svině nebere!
-Stalo se něco? -Dobrá otázka.
Kubo, ty piš!
Řeknu to takhle!
Vy máte potíže s bydlením a my jsme vám poskytli dočasné útočiště.
Jste tady hosti a jako k hostům se k vám také chováme.
Máme k vám jisté povinnosti a ty plníme.
Máte co jíst, dělíme se s vámi o svůj byt, lůžka,
sociální zařízení... je to tak?
Host má ale vůči hostiteli také svoje povinnosti.
Musí respektovat určitá pravidla. Tak bychom si je měli ujasnit.
Jo. A můžeš mi jako říct, o jaký pravidla jde?
Nezvyšuj hlas, ano? Já mluvím klidně.
První pravidlo!
Mám-li na něco chut', nejprve se zeptám hostitele,
zda si konkrétní věc mohu vzít,
protože jinak se v podstatě jedná o krádež.
To chceš jako říct, že jsme ti tady něco ukradli, jo?
Maminka vám, děti, zřejmě zapomněla říct, že jsem diabetik.
Tak vám tento pojem vysvětlím sám.
Já jsem nemocný člověk, poměrně dost vážně,
a díky své chorobě, bohužel, mohu jíst jenom některé potraviny,
je poměrně složité je shánět a nákladné je kupovat.
Až budete větší, tak pochopíte, jak velký je to problém.
Prozatím úplně postačí, když budete respektovat určitá pravidla, ano?
Například, nebudete bez dovolení žrát moje diabetické sušenky!
Vy si můžete vzít k jídlu co vás napadne,když se ovšem slušně zeptáte
Pokud se na návštěvě zeptáte, zda si smíte něco vzít,
předejdete tomu, že omylem sežerete jediný zkurvený sušenky,
které já mám od doktora povolený a který můžu jíst. Je to jasný?
Doma vás ke slušnému chování nevedli, tak vám to říkám tak,
abyste to pochopili. Je slušné se zeptat, když něco chci
a ne brát si za zády, co mě napadne.
Jo, dobrý, my už jsme to pochopili. Zejtra koupíme nový sušenky, jo?
A co když já chci svoje sušenky jíst ted'? Co když zrovna ted' mám chut'
na své sušenky, které jsem si koupil ze svýho invalidního důchodu
a schoval jsem si je v kuchyni ve svý posraný almaře?
Kdyby jich zůstala půlka, prosím, neřeknu ani slovo,
ale tvoje děti sežraly veškerý diabetický sušenky v tomhle bytě
a já ted' nemám co jíst! Vserete se sem v noci
bez předchozího upozornění a my se neptáme,
my přizpůsobíme svůj život vašemu. A co uděláte vy?
Chováte se, jako kdyby vám to tu patřilo! Jako švábi!
Ale to je omyl! Tady nejste doma, tady jste na návštěvě!
-Chápete ten rozdíl? -Dobrý... takže strejda se vykecal
-a vy už se běžte umejt... -Ne ,, vy už se běžte umejt'',
ale ,,můžeme se jít umýt?'' Cejtíte ten rozdíl?
Můžeme se jít umýt?
Můžete.
(Marcela) Šup! Běžte!
-To bylo naposledy! -To rád slyším.
Tohle bylo naposledy, co jsi něco zkusil na ty děti, ty sračko!
Něco se ti nelíbí? Tak táhněte, odkud jste. Nikdo vás tu nedrží!
Tak moment! Ty jsi mi asi nerozuměl.
My tady zůstaneme tak dlouho, jak to bude nutný.
A jestli ještě něco uděláš těm dětem, tak volám jejich tatínkovi,
aby ti vysvětlil zase naše pravidla. Jo?
-Nepičuj a koukej koupit sušenky! -Prosím? -Voříškový!
(zvonění mobilního telefonu)
(Marcela) Ano? Jo. Ne... Děti se mejou, jdou spát.
Akorát, prosím tě, nenabízej jim už ty diabetický sušenky, jo?
Jo, dobrý. Čau, čau!
Můžu si vzít tady tu housku, strejdo?
Jistě, berte si, co hrdlo ráčí!
-Můžu taky? -No jistě, co se ptáte?
Ráno jsem je koupila. Jsou úplně čerstvý.
A můžu si ji namazat tímhletím máslem?
Ježíšikriste, co je to s vámi? Proč se pořád ptáte?
No, samozřejmě, že můžeš. Šup!
Strejdo? Můžu si to namazat?
Samozřejmě. Máslo, babiččina zavařenina...
Jste přece u babičky, jste doma, tady se nemusíte dovolovat,
když máte na něco chut'.
Děje se něco?
(odmítavé zamručení) To je debil!
-(zvuk pšouknutí) -No, Jakube... teda!
(kroky na chodbě)
(dechy)
-Máte nějakej problém? -Ne.
Já jsem tady jen kvůli parkování.
Mně zase ukradli auto.
-Cože? -Auto že mně ukradli.
Ale už ho našli, toho zloděje chytili.
(bouchnutí dveří)
Pane Čmolík, tady mi to ještě podepište!
-To je ten syčák! -To je slabý slovo!
Ty hajzle zasranej!
Děkuju.
Ale to není lehký tak odsuzovat, víte? Já jsem byl u toho zatčení
a on je to chudák.
Ta povodeň to tam zničila,
ten dům je k nepoužití, nejsou peníze, jsou zoufalí,
-Ta maminka se skoro zhroutila a ... -Jasně.
No jo, tak co se dá dělat, jsou to skoro ted' žebráci.
Tak pojd'te, paní Čmolíková.
No jo!
-Čmolíková. -Beneš.
Je na vás nějaký kontakt?
Jistě. Jasně.
Až nás budete chtít dorazit, zavolejte.
Pán s tebou, sestro, prosím, prosím.
Pán s tebou, sestro. Ano, já vím...
Pán s tebou, sestro.
(zpěv) Každý se může zlepšit, když otevře své srdce,
každý se může zlepšit,
když pomáhá mu Pán.
Jistě. Každý se může zlepšit, když pomáhá mu Pán.
Musím vám, bratři a sestry, něco povědět
tady o naší sestře Libuši. Pojd' ke mně, sestro.
Ač má syn sestry Libuše milující matku,
která mu trpělivě ukazovala správnou cestu životem,
syn Jaroslav matce nenaslouchal a na své cestě zbloudil.
Já však tvrdím, že nikdy není pozdě nalézt cestu zpět k evangeliu.
Modleme se tedy vroucně za Jaroslava, at' nalezne cestu zpět,
at' je na této cestě posilován naší láskou,
at' mu svítí v každé hodině jeho nelehké pouti.
Jsme s tebou, v této těžké chvíli tvého života.
Slibme si, že my sestře Libuši pomůžeme v její těžké zkoušce.
My jsme její pravá rodina, my se od ní neodvrátíme.
Modleme se tedy za sestru Libuši
a za spásu jejího nešt'astného, bloudícího syna.
(zpěv dívky, další se přidávají) Každý se může zlepšit,
když otevře své srdce.
Každý se může zlepšit,
když Pán mu pomáhá.
Já ti řeknu, co uděláš. V první řadě dětem nic neříkej!
Přehlásíš je na zdejší školu a jim řekneš, že je to blíž,
že je nemůžeš vozit denně takovou dálku.
Já se znám s ředitelkou, to nebude problém.
Zkrátka, pryč z jeho dosahu!
Za druhé: okamžitě zažádáš o rozvod.
Počkej, Zdeno! Nemůžeš přece Marcele takhle diktovat, co má dělat.
Je to především její rodina, ona by se měla rozhodnout.
No doufám, že se tam ted' nehodláš vracet?
-(Ríša) A co řekneš dětem? -Já nevím. Třeba...
Že mají otce na montáži v cizině.
Zůstanete tady už proto, abych ochránila děti před okolím.
On už na ně nebude mít sebemenší vliv.
Ale Zdeno! Vždyt' je to jejich táta!
Táta, jo? Ježíšikriste! Takhle se chová táta od dvou dětí?
(Marcela) Pššš!
Potáhne se to s nima celej život. Povolání otce - zloděj.
Dosažené vzdělání - třetí nápravná! No, to je výborný!
Měj přece trochu ohledy!
Na co si to tady hraješ? Tobě jde jenom o to,
že ti tady budou překážet, ale to máš, chlapče, smůlu!
Tady je jejich domov. Vždycky byl
a dokud já budu dejchat, taky i bude!
Promiň, Zdeni, ale dovol, abych ti odporoval.
Marcelka a její děti mají domov dávno někde jinde.
To, že mají ted' potíže, to je jiná věc!
Oni už žádnej domov nemají. Mají jenom nás! A my se o ně postaráme!
Zůstanou tady tak dlouho, dokud něco nevysoudí
a nebudou se moct postarat sami o sebe. Tak to bude!
(zvonek) Někdo zvoní.
Sed'. Já tam jdu.
-(matka) Promiňte, že jdu pozdě. -Ale to vůbec nevadí!
Jenom pojd'te dál, paní učitelko. Ne, nezouvejte se.
Od začátku jsme s Ríšou věděli, že Jarda je primitiv a gauner.
Dobrý večer.
Posad'te se, paní Čmolíková, nedáte si čaj nebo kávu?
Ne, ne, ne, nedělejte si starosti.
Ale prosím vás, taková maličkost, vždyt' to ani nestojí za řeč.
Marcelko!
Ted' ho nesmíš opustit! On by bez vás zahynul!
Všechno to stejně dělal jen kvůli vám.
Ted' všeho lituje a tebe i děti moc potřebuje.
-Já si to taky myslím. -Jo... -Jo, tak on je potřebuje, jo?
Jo. Měla bys mu aspoň napsat.
Nepij tolik... že při něm stojíš.
A zajít za ním, až to půjde.
Nikam nepůjde a nic psát nebude!
Váš syn zničil život mojí dcery a navěky ocejchoval její děti.
-At' se usmaží v pekle! -Ale Zdeno! -Ale jo!
At' se usmaží v pekle? Tak to...
To nezávisí od vás, ani od nás.
My bychom jenom měli vědět, že na pokání není nikdy pozdě.
-No já vidím, že je teda dost pozdě! -Já vám rozumím.
No, vy si za ním chod'te! Vy jste jeho matka... za zlodějíčkem.
Paní Zdeno, tak takhle!
Před patnácti lety byla vaše dcera ve velice svízelné situaci.
Byla ve třetím měsíci těhotenství a na útěku z domova,
kde se ji pokoušeli přesvědčit, aby zahubila své nenarozené dítě.
A můj syn, podle vás zloděj a zločinec,
ubohý bezcharakterní kriminálník,
neváhal a přivedl si ji domů.
Oženil se s ní, osvojil si její děcko.
Patnáct let ji miloval, dobře živil i šatil, ji a dvě děti.
-Ted' je v nouzi on. -Na koho se snažíte svalovat vinu?
Neměli bychom zapomínat! Odpust'te...
Promiňte... (pláč)
-Mami! -No?
Chceš vidět děti?
Jo.
(tramvaje, hluk ulice, klavírní hudba)
(hovor telefonních operátorek)
(Marcela) Nejsem tady!
(klavírní hudba)
(Evžen) Co si dáte?
Já nevím.
-Zajímáte se o víno? -Jo, zajímám.
Ale nemám ráda, když je moc kyselý.
Ta povodeň... to muselo být... Až tady byla voda, že?
Tady myslíte? To nevím, sem já nechodím.
Ale jo, bylo to strašný! Nás to teda strašně semlelo.
My jsme to neměli pojištěný, ten náš barák.
A navíc splácíme hypotéku na to, takže jsme na tom opravdu špatně.
Ale já se vám stejně omlouvám za manžela.
-Ale... -Nezlobte se.
-Vy za to nemůžete. Má advokáta? -Ex offo.
-Já mám dobrého právníka. -Ale my nemáme na právníka.
Zeptat bych se snad mohl. Tak co si dáte k jídlu?
-Budeme jíst? -No, proč ne?
-Já to nechám na vás. Já nevím. -Jíte suši?
To taky nevím. Ale můžu to zkusit.
To je zábavný. Tak jo!
Ježíšmarijá!
Kámen, nůžky, papír, ted'!
To je dobrý.
-(Evžen pochybovačně) No tak... -Je to supr.
-(Evžen) Vážně? Je to dobrý? -To je houba.
- Takový slad'oučký. -Recept ''houba''? -No.
Takhle to mám ráda, víte? Z červenýho je to lepší, ale...
-Vážně? -Vy žijete v ltálii? -Já to zkusím. -Jo, zkuste!
No nevím... V Toskánsku žiju.
A jak dlouho?
V sedmašedesátým jsem se tam odstěhoval za rodičema.
Ježíš, tomu nerozumím. Jste ltal?
Ale ne, rodiče zůstali v šestapadesátým na Západě
a mě za nimi pustili až po jedenácti letech.
Ale ne.
Mysleli, že mě tam dostanou přes Červený kříž, ale to se nepovedlo.
Tátu už jsem nestihl, ten v emigraci zemřel,
matka se vdala znovu
a nakonec jsem zdědil v Toskánsku velikou usedlost a vinici.
-A to se vám vůbec nestejskalo? -Ani ne.
Jo! Po slepici na paprice.
-No tak tu já umím. -Vážně? -Tu já umím perfektně.
-Tak to je teda vzácnost. -Moc toho uvařit neumím,
-ale tohle zrovna umím! -Tak dobrou chut'!
(Marcela) To je takový hezký zelený...
To jste nemohla vědět, to je wasabi...
-Ježíšikriste, co to je? -...to se musí namáčet...
Nemáte nějaký kapesníček?
Jo.
-Pardon! -Já se omlouvám.
To je pro poprvé, podruhé je to lepší.
-(Lucina) Strejdo! -(Ríša) Co?
-Můžu dovnitř? -Cože? -Jestli můžu dovnitř!
Jo, pojd' klidně!
- Ty se chceš kouknout, vid'? -Na co? (šplouchání vody)
Na co asi? Ty jsi ještě nikdy neviděla chlapa, že jo?
To řekl? To je teda hustej trapák!
(Lucina) Já se ho štítím.
Jsem tvůj slizkej strýček
a chci ti ukázat svýho bimbase, holčičko!
Fuj! Jsi slizkej!
Jsem tvůj slizkej strýček
a chci ti ukázat svýho šaška! Breke-ke-ke!
No tak počkej!
(zvuky zápasu)
Nebo jak prdí u snídaně!
Ty, víš, co si myslím? Že nás nenávidí!
Víš, co si myslím já? Že nás chce zavraždit. Ve spánku!
No, a ted' asi usnu, vid'?
Představ si, že ty spíš
a on nad tebou mává tím svým slizkým bimbasem.
Já chci odsud pryč.
Odděláme ho dřív než oddělá on nás!
-Jezdíte někdy do ltálie? -Furt! -Jo?
My tam lítáme Řím, Florencie, Miláno...
Teda samozřejmě naše cestovka, tam jak dělám!
No právě, já jsem myslel, jestli vy jezdíte? Ne?
Já byla naposledy předloni na Kanárech.
-To je fajn. -A ted' dlouho nikam nepojedu.
U nás je to moc hezký.
Já jsem si dovolil vám přinést...
...takovou knížku o tom kraji. Uvidíte, je tam i naše vinice.
-Ježíšmarijá... -A tady vizitku,
-kdybyste měla ještě nějaký potíže. -Vy jste tak strašně hodnej.
-Ale... -Vy jste tak hodnej! -Ale proč, vždyt' to nic není.
Já vám řeknu proč. Každej jinej by se se mnou po tom, co se stalo,
vůbec nebavil, nebo mě poslal do prdele.
Děkuju. A vy kafe a večeře...
Ne... já vám děkuju... pro mě to bylo fajn, že jste přišla.
Promiňte, plácám, já jsem se asi trošku picla.
Tak trochu asi plácám. Tak se nezlobte.
Mně bylo dobře, tak... Já už musím jít.
My jsme u mámy a děti hlídá ten Ríša... To je strašnej kretén.
Takže já už je tam nemůžu dýl nechat.
No samozřejmě. Tak já nevím, možná pojede nějaká lod'!
(smích) Jo? No, tak já pojedu lodí!
Ahoj!
Stalo se něco?
Kde se couráš? Máš dvě děcka a muže v lochu, jestli o tom nevíš!
No, tak to vím.
Hele, vyhul si.
No tak, co píše táta z tý lndie?
Co píše?
Ahoj Kubo a Lucino! Tak jak se máte? Co děláte?
Doufám, že ne... že pos...
... že nezlobíte mamču a nosíte jedničky jak biče.
Já se tady rozkoukávám a snažím se zvyknout si...
Je tady strašný horko a všude špína.
A ted' čti!
Jezdí tu kola jako taxíky a říká se jim rikša. A tady to ted'.
Jo a mají tu...
hrozně levný kola.
A tak přemýšlím, že Kuba
vlastně kolo nemá.
-Už jsem... -Tak počkej, Kubo, no tak!
-Mají tam levný kola! -No a ty kolo nemáš!
No tak ti asi táta přiveze kolo.
A o slonech tam něco nepíše?
-Už jsem viděl čtyři slony. -A dvě opičky!
-(Kuba) A dvě opičky... -(Marcela) A ted' tohle!
P.S. Není tu...
-...nikde... -...signál. Tak nemůžu volat.
Tak nám asi nezavolá.
Mami? Kde jsi vlastně byla?
-Potkala jsem jednoho kamaráda. -A koho?
Jednoho starýho známýho. l maminka má kamarády.
A tu knížku jsi vzala kde?
-Co mě vyslýcháš? Od toho kamaráda. -Dívala ses dovnitř?
Ne.
Tak koukej!
Prachy, prachy, prachy, prachy!
(klavír s kytarou)
(nezřetelný hovor)
-Nezdržuju vás? -Ne, naopak! Nechcete na kafe?
Ne, ne, ne, určitě ne! Já jsem jenom...
Já jsem jenom přinesla tohle. Já si to nemůžu vzít.
-Proč? -No...
Protože to je prostě úplně máklý, já si to nemůžu vzít.
To mě hrozně mrzí, jestli jsem vás urazil, tak se omlouvám.
Ne, neurazil, ale prostě si to nevezmu.
-No dobře. -Tak já musím do práce.
Ne, počkejte... Víte, co? Dejte to vaší tchýni!
To myslíte vážně? Vždyt' ji vůbec neznáte!
Ale znám. Viděl jsem ji, jak byla zoufalá.
Třeba jí to pomůže. Ona bude vědět, co s tím.
Dobře. Já jí to předám, spolehněte se. A já půjdu!
Ne, počkejte, ještě mám pro vás takový návrh.
Já se zítra vracím domů do ltálie,
a tady je klíč tamhle od toho bytu nahoře,
kterej je úplně prázdnej, až do tý doby než ho prodám.
Chcete zalejt kytky?
Ne, tam žádný nejsou, ale že byste tam mohla bydlet.
-To je blbost! -A proč?
Tak já nevím, podívejte se, nemáte kde bydlet,
jste v rozvodovém řízení, u maminky to nejde,
a tady mám prázdnej byt, já tam skoro vůbec nejsem,
tak proč by to byla blbost?
Vy se mi asi zdáte, ne?
Vy se tváříte, jako bych se vám spíš nezdál.
(úryvek z filmu Cesta do pravěku v televizi)
Strejdo, bacha!
-Ty mě, Jakube, nemáš moc rád, vid'? -Já?
No, ty! Dalo by se říct, že mě nenávidíš. Ty i tvoje sestra.
-To není pravda! -Ale je. Je to tak.
Řekni mi, Jakube, je správné, aby si lidé vzájemně lhali,
-aby si mezi sebou neříkali pravdu? -Ne.
Já si to taky myslím. Já si myslím, že bychom si mezi sebou
měli říkat pravdu, at' už je sebenepříjemnější. Co říkáš?
-No dobře, tak moc ne. -Co? Co moc ne?
Nemáme tě se ségrou moc rádi.
Děkuji za upřímnost.
Smím se zeptat proč?
Protože nemáš rád nás a hlavně naši mámu.
Víš proč? Protože vaše máma lže. A neříká pravdu ani vám.
Máma nám nelže!
-Jak myslíš. -Proč by nám měla máma lhát?
Třeba se vám bojí říkat pravdu. Například, kde v tuhle chvíli je.
Jako ted'? No, v práci.
Myslíš? A co když není?
A kde by byla?
Je s tvým tátou!
Vždyt' táta je přece v lndii na montáži, dělá tam ropovod.
Nikdy ti nebylo divný, že dopisy od něj nemají známky?
Já myslím tedy cizí známky, indický známky.
Ty dopisy totiž vůbec nepsal váš táta.
A kdo asi?
Vaše máma.
-Proč? -Protože vám nechce říct pravdu.
Říkáme si s mámou všecko, náhodou.
Jo, aha.
Všechno si říkáme.
Třeba i to, že táta čeká na vězení, protože kradl auta?
To není pravda! Můj táta není žádnej zloděj, ale automechanik!
To máš v týhle zemi, chlapče, jedno a to samý!
(Kuba kašle, astmaticky sípá)
Ještě jedno poučení. Nikdy si nepřej něčí smrt,
protože nikdy nevíš, kdy ti právě on může pomoct v nouzi...
...nebo zachránit život!
Jako třeba ted' já.
Nechceš to přetočit na začátek?
(klavír s kytarou)
Ahoj!
-(dveře, Marcela) Nazdar, kotě. -Ahoj.
-Co? Píše táta z lndie? -Z lndie? -Ukaž mi to.
Mami, já vím, že je táta ve vězení.
No a to ti řekl kdo?
Strejda to dneska řekl Kubovi.
A co mu měl asi říct, nevíš?
Klukovi bylo divný, že na těch dopisech nejsou cizokrajný známky.
To si měl vymejšlet?
Ríša měl pravdu. Mělas to dětem říct.
Ježíši, vždyt' ty sama jsi řekla, že to zatím dětem říkat nebudeme!
Ježíšmarijá, nepodsouvej mi něco, co jsem vůbec neřekla!
Ale to jsi teda řekla, mami! No tak to je konec, mami.
Ty jseš úplně vyřízená! Věříš jenom tomu, k čemu tě ten hajzl přinutí.
A víš, co to je? To je konec, mami. To je strašně smutný.
Tak takhle o něm nemluv. Na to ty nemáš právo. Zrovna ty ne.
Kdo tě připravoval ke zkouškám na školu, na kterou ses pak vykašlala?
Ríša! Ríšovi vždycky na tobě záleželo!
To ty ses jednoho krásnýho dne sebrala a vypadla.
No ale proč? Protože vy dva jste se usnesli, že mám jít na potrat!
Ježíšmarijá! Bylo ti sedmnáct a studovalas!
No a co? To ani ten důvod nebyl. Víš, co byl ten důvod?
On tady chtěl klid. On by nesnesl, že by se měl o tebe s někým dělit.
-To byl ten důvod. -Ne!Ríša s tím potratem nesouhlasil.
To ti říkám rovnou! Ríša, totiž, mi to pořád rozmlouval.
To já jsem věděla, že si zkazíš život.
A taky je pravda, že sis ho teda pěkně zkazila!
Ta tvoje pravda, mami, ta je pěkně na hovno!
Ale jestli chceš, tak já půjdu a budu vyprávět Lucině pravdu o tom,
jak se její babička těšila na to, až se narodí! Chceš? Já půjdu!
To je pravda! A nebo můžu tobě popravdě vyprávět, jak to bylo,
když mě tady Ríšánek, ten honimír,
jak mě tady doučoval, jak mě připravoval na zkoušky na školu.
Já ti to budu vyprávět podrobně, s detailama. Ale asi nechceš, ne?
Tak bud' tak hodná a nepoužívej přede mnou slovo pravda, jo?
Je to nemocnej člověk.
No, tak to máš sice pravdu, ale ten parazit nás přežije všechny, víš?
(cvaknutí zámku, bzučení mouchy)
Abychom tu neshnili, rozdělili jsme si vzájemně povinnosti.
Někdo je beze zbytku plní.
Já utírám prach, zametám, chodím na nákupy,
babička vaří a připravuje vám svačiny.
Po vás se nechce nic jiného, než abyste občas vynesli odpadky.
A toto je výsledek!
A tak bych rád, abyste se s námi podělili o trochu toho ozónu,
který musíme s babičkou dýchat a o trochu much, které musíme snášet.
(Marcela) Ježíšikriste!
Ty hajzle.
-Mami! -Počkej, co blbneš? -Mami, můžeš sem, prosím tě, jít?
Pojd' se na něco podívat! Pojd' sem!
Vidíš to? Vidíš to?
-Co se to tady děje? Ty jsi zakopl? -Jo.
Mami!
No, to jsi mě kvůli tomu taky nemusela budit.
-Ježíšikriste, mami, vidíš to? -Lucko, pomoz mi.
Mami, neuklízej to.
No, Kubo, tys vyhodil tu housku, jo?
(Marcela) Nech to bejt, Kubo! (pláč)
(Zdena) No uklidit se to musí. Tak šup, Lucko.
Tak se to vezme a už to je, prosím tě.
(cvrlikání ptáků, přijíždějící auto)
(vrzání podlahy)
-(Marcela) Tam jsou děti. -Dobrý den.
Dobrý ráno. Já jsem se vám pokoušela v noci dovolat,
-ale měl jste asi vypnutý telefon. -Já jsem byl právě v tý ltálii.
Takže... to je dobrý...
Tak jste tady... no... ale jinak, jde to, ne?
Promiňte, já jsem ted' přijel a... kolik je?
No, ono je ještě... co? Ještě budete spát asi, že jo.
Děti... to je dobrý... Tak já si lehnu tam vedle na chvilku.
Nechcete nějakou vodu, čaj, kafe nebo tak?
Já si ještě něco vyřídím v koupelně a postavím na vodu, jo?
(klepání na dveře)
-Dobrý den. -(Evžen) Dobrý den.
Promiňte, já se moc omlouvám, že jsem takhle sem vpadla.
-Já jsem viděla vaše auto dole. -Ne, to nic, co se děje?
Dobrý den. Ještě máte návštěvu, promiňte, to je trapný.
-Já se omlouvám. -Dobrý den. -Neomlouvejte se. Beneš, nazdar!
-Čmolíková. -Těší mě. -Nezlobte se.
-Co se děje? -Kubo, tady ne! -Nazdar. Tam je to, ale rychle.
Já jenom jsem chtěla říct, že maminka před chvílí umřela.
(vrzání dveří)
Upřímnou soustrast.
-Upřímnou soustrast. -Děkuju.
(zvuk močení)
(klepání na dveře) Dále!
Dobrý den.
Já vás představím. To je můj bratr, pan Beneš, majitel domu.
-Havlík. -Upřímnou soustrast.
Paní... Benešová?
-Ne, Čmolíková. Upřímnou soustrast. -Děkuju. Posadíte se?
Ne, my jsme jenom přišli říct vaší sestře, kdyby něco potřebovala...
A jinak s tím stěhováním si nedělejte starost.
Až budete mít všechno zařízeno. Na to je čas.
-Vy jste tak hodnej, pane Beneši. -Ale...
Vy jste takovej... hodnej. Toho se držte, mladá paní... je to anděl.
(klavír s kytarou)
(lyrická píseň v angličtině)
(sprcha, čištění zubů)
Tak to víš, že se mi auta líbily vždycky. Každýmu klukovi se líbí.
Ted' mám spíš terénní, takový bezpečný, ale za mlada...
Ferrari, to byl můj sen.
Ale to bylo tehdy hrozně drahý. A dnes, tak už jsem starej, to víš.
To je nebezpečný taky trochu.
To je spíš pro mladý kluky, pro hokejisty, fotbalisty a tak.
Když se to rozjede tak třistakilometrovou rychlostí,
tak to máš co dělat, abys to udržel na silnici vůbec.
V tom autě se vlastně leží. To má takovou akceleraci,
že se skoro modlíš, abys to přežil.
Mám dojem, že máma už chce spát. Dobrou noc.
Domnívám se, že bys tady panu Benešovi měla být neskonale vděčná
a vůbec všichni bychom mu měli být vděční, především děti,
protože dostávají možnost poznat kulturní zemi,
založenou na staletých tradicích.
Já nevím, když se třeba řekne Řím, Benátky, Vatikán a tak...
-Mami, co na to říkáš ty? -Já nevím...
-Nebudete panu Benešovi na obtíž? -Vždyt' jedeme jenom na pár týdnů
a už strašně dlouho jsme nikam nevystrčili nos.
-Přesně tak! -A co děti?
No co? Ty už se strašně těší, že jo?
-No! Ale opravdu, už se těší! -(Ríša) Ale děti poznají svět!
No, nebudou z nich takoví troglodyti, jako jsme my.
S mozkama vyleptanejma ruštinou! My jsme vyřízený, ale oni mají šanci!
No ne! Ale to teda. To si teda necháme líbit, vid' Zdeni?
To je něco, to je tabule!
Mně už ted' se stejská. Promiňte, pane Beneši, ale já mám jenom je.
Chápu. Evžen se jmenuju.
No výborně! Budeme si tykat! Tak já jsem Richard!
-Evžen. Těší mě. -Zděna, no. -Taky mě těší.
-Tak dobrou chut'. -Dobrou. -Dobrou.
Teda voní to nádherně, nádherně a skvěle to vypadá!
Teda musím přiznat, že hospodu jsi vybral znamenitě.
Tady to přímo čiší historií. My si takový věci nemůžeme dovolit,
ale o to jsme vděčnější, že jsi nás pozval!
Ale fakt je, že výhled je tu krásnej!
Tak výhled, no, to je věc náhledu, že jo.
To víš, někomu pivo za padesát korun výhled nepokazí.
-Jak dlouho už žijete v ltálii? -Sedmatřicet let.
Tos ještě nebyla na světě! Já vím.
To bys měl denně matce líbat ruce, že odešli.
Já vyberu nějaký víno, jo?
Do prdele, Zdeno, o co ti jde? Můžeš přestat skuhrat?
Mně se bude stejskat, co já tady ubohá, opuštěná.
S kým si budu povídat? Copak se vidíte naposledy?
-Bože,ty to nevidíš?Ty to nevidíš? -Co? -Co mám jako vidět?
-Vždyt' je to dědek! -Ježíši, mami! -Mohl by to klidně bejt tvůj táta!
-Ale není! Není! -Drž se ho jak hovno košile!
Stříkaj z něj prachy!
Ale mami, já si ho taky neberu, vždyt' jsme přátelé.
No jasně! Přátelsky spolu trochu pícháte, já to chápu.
Ale drž, kurva, hubu! Protože na tvůj názor se tě vůbec nikdo neptá.
Ty se jenom třeseš na to, aby už konečně od nás vypadli.
-Jde ti jenom o tvé vlastní pohodlí! -Nechte toho!
Vždycky ti šlo jenom o to!
Je ti jedno, s kým si zadá, hlavně že vypadne.
Hele, člověče, z čeho to je? Vypadá to jak šnečí hovna!
Asi to stálo ranec! Ale co, já to platit nebudu!
Takže, at' se třeba pobliju!
Zdena právě říkala, že ještě nikdy nebyla v ltálii,
tak jsem si říkal, jestli bysme se někdy nemohli přijet podívat?
Ale samozřejmě, určitě, To není problém.
Mám na pozemku dům pro hosty, to není problém.
No slyšíte? Ne byt nebo pokoj! Dům! Celý dům!
-Ochutnávat bude kdo? -Já.
No ale já bych teda si dal radši pivo, mně to víno jako...
-Samozřejmě. Dej si pivo. -Omluvte mě na okamžik.
Není to špatný!
Omluvte mě taky na okamžik.
Mami, co je? Je ti blbě z těch špaget, vid'?
Ale ne. Co by mi bylo? Nic mi není. Ríša má pravdu, já jsem blbá.
Co zas Ríša?
Prosím tebe, řekni mi jedno! Je na tebe hodnej?
No je! Je hodnej na mě i na děti, tak...
No víš, jestli tě nějak nezneužívá nebo tak něco,
abyste pak neskončili někde pod mostem bezprizorní.
Mami, tak vždyt' se na něj podívej, to je slušnej člověk!
No teda řeknu ti, fešák to je, to je pravda...
Ale vždyt' je starej jak já! Vždyt' ti umře!
Mami, prosím tě, nebud' morbidní! Ty se snad chystáš umřít nebo co?
-Miluje tě aspoň? -No, já doufám.
Počkej! A ty jeho?
Tak já jsem s ním št'astná. Je to šance pro mě i pro děti.
Ty moje hlavičko zrzavá!
Hele, běž tam. Tady to pivo je dost silný
a Ríša, když se napije, tak bejvá dost teda upřímnej!
Tak maminko, nedělej si starosti, zase jsme spolu na záchodě hezky...
Víš, že je mně Jardy líto? Je!
(Ríša mluví v pozadí o Berlusconim)
(kytara, písnička Radůzy)
Kráska v nesnázích prchá za andělem,
nebot' ví jistě, že jí...
...přichystá horkou lázeň, zaplatí drožku
a opuchlé oko zhojí.
Zprvu, at' ze studu, at' ze studu či obezřele,
vyčkává než se svěří,
až sám se optá, kolik komu dluží
a vyloví šek z peří.
Snídaně do postele, káva a džem,
toast, vejce, sklenka džusu,
vydatný spánek, kdy tak spala naposled a ani slůvko, slůvko hnusu.
Víc lásky je jen v její...
...matce, světici, slibuje, že mu vrátí
všechny ty půjčky a starost andělskou
mu jednou milionkrát splatí.
(zvuk plechových dveří)
(lyrická hudba, klavír s kytarou)
(zabouchnutí dveří)
(matka plačtivě dýchá) Kde je Marcela?
Ona šla za prachama! To je jasný, mutter! Jdem domů, nemá to cenu!
Zdeno?
Co dělá v našem bytě kriminálník?
Ríšo, prosím tě, běž radši vedle zase!
Tys mi nerozuměla! Nepřeju si, abys v našem bytě přijímala kriminálníky!
-To myslí jako mě? -Járo, uklidni se!
-S tím musíme počítat. -Zvalas je? -Ne.
Tak v tom případě okamžitě volám policii.
Počkej, počkej ještě! Oni už jsou stejně na odchodu.
Zvané návštěvy jsou vítány. Zvané návštěvy!
Vzkažte Marcele, že jestli se nevrátí domů, že ji to bude mrzet.
No ještě vyhrožuj! To je dobrý! Má podanou žádost o rozvod
a s tebou se bude bavit jen v přítomnosti advokáta!
-Ale vždyt' jsme rodina... -No...
Marcelka přece nemůže jen tak unést jeho děti na Západ!
Soudružko učitelko, kolika tisícům dětí jste vymyla mozek
svejma komunistickejma kecama, než jste si ho sama nechala
propláchnout handlířema se spásou? Dobře, že na naše vnuky nemáte vliv!
Marcela udělala jedno rozumný rozhodnutí,který bych od ní nečekal.
Vy jste ubohý člověk, pane Hrstka. Ve vás totiž odumřela láska.
Není jí ve vás ani kousíček! Vy sám se ale láskou živíte.
Vy ji, totiž, vysáváte z jiných lidí. Pojídáte ji, stravujete ji.
Vy sám ji ale nejste schopen dávat. Vy jste...
vy jste... jako jmelí...
Nebo... vy jste takový choroš.
Nebo co. Já nevím. Je mi vás moc líto.
Co to plácá?
Járo, pojd', pojd'... Raději už půjdeme, pojd'.
Konečně si Marcela našla slušnýho, výborně situovanýho člověka,
kterej ji i její děti dobře zajistí.
Járo, nenech se vyprovokovat! Járo!
Už do nich nerej! Už jsi jim to všechno perfektně teda řekl!
Ještě jsem jim neřekl, že tahle země bude zdravá,
až všechen tenhle zlodějskej ksindl bude bručet na Borech!
-Sáhni na mě a jseš zpátky v lochu! -Neposlouchej ho! Járo!
Vidělas? Chtěl mě napadnout v mým vlastním bytě!
A ty jseš ještě taková kráva, že si ho pustíš do kvartýru!
Měla bys mu prohledat kapsy než vodejdou! Člověk nikdy neví!
-Jseš vyřízenej! -Ty zasraná kundo z ryby!
Prosím tě! Jaroušku, nedělej to! Slyšíš?
Znám jednu dívku, ta má dukáty, má dukáty!
-A chalupu, dostane od táty... -Tys jim to teda nandal!
Jseš dobrej!
-(Marcela) To je škoda! -To je pro mrtvý.
No, vždyt' říkám, že je to škoda!
Pro některý ne. Zkus!
Můžu?
-No? -No tak ukaž!
Já tam nemám rum, teda colu! Ani jedno!
No, ale trošku by to chtělo!
-(Marcela) Jak dlouho budeš v Praze? -(Evžen) Jenom asi tři dny.
Když budete cokoli potřebovat, Rina vám ve všem pomůže.
Jo, to zvládnem.
Až se vrátím, uděláme si výlet do Sieny.
-Grazie. -Mami? -No?
Táta psal esemesku, že se mu po nás strašně stejská.
Tak mu pak zavoláme.
Počkejte, to je nějaká blbost. Tomu nerozumím.
Ten problém byl v tom, že aby se váš otec vyhnul vyvlastnění domu,
převedl zahradní parcelu číslo 663,
tedy předzahrádku a dvůr na zahrádkářský svaz Prahy 5.
Od té doby byl tento pozemek vaší rodině pronajímán svazem.
Ovšem od roku 1956 nebylo nájemné nikým hrazeno,
takže na tu předzahrádku se restituce pak už nevztahovala.
Takže oni koupili tu předzahrádku a vjezd do garáže, ten koupili.
-No. -A to jste nevěděli.
-Ne. -Určitě ne.
-Nevěděli jsme to. -Takže je to i pro vás překvapení.
Bohužel.
Ano. A k čemu jim to bude?
No...
-Takže oni mi ten dům ukradnou znovu -Ne!
Dům máte! Dům máte, zahradu máte...
-Ano... jen vstup není. -Vstup a vjezd do garáže.
To vlastní pan Havlík a jeho sestra.
-A kdy to koupili? -Před týdnem...
-...nabylo vlastnictví právní moci. -Samozřejmě.
Ale do domu se dostanete zadním vchodem přes zahradu,
ovšem je tam skála... takže do garáže přes tu skálu se...
Já vím, helikoptérou by to šlo. Jde o to, za kolik to prodají, že?
Přesně tak!
Tak jedem!
No tak dobře. Tak za kolik jste ochotni to prodat?
Dvě stě tisíc.
Tak já to ještě zvážím.
Euro.
Prosím?
Dvě stě tisíc euro, to je skoro šest milionů korun.
-(Havlík) Ano. - To je vtip?
Vypadá to, že žertujeme?
A k čemu vám to bude? Co s tímhle pláckem hodláte dělat?
Rekreovat se tady budeme.
-Prosím? -Rekreovat, vid'?
-Berte si. -Ne, děkuju.
No, možná bychom měli debatu odvodit od ceny,
na kterou je za současných podmínek ochoten přistoupit tady pan Beneš.
To můžeme. Ale předesílám, že přes 6 milionů nejede vlak!
Pan Beneš byl moc hodnej, Lád'o, moc hodnej. Mohl bys mu slevit.
Neplet' se do toho, sestro.
Pane Beneši, vy stejně chcete dům prodat,
tak mě napadá, jestli ho přednostně neodprodat
tady panu Havlíkovi za určitých rozumných podmínek.
-No jistě. -Vy jste se zbláznil?
Já? Já se jen snažím najít nějaké východisko. Pane Beneši...
Tady dáme krb s grilem, ne?
Jo... už se těším.
Já vás varoval! Vzpomeňte si! Jestli ještě stojíte o můj názor,
tak to prodejte a máte klid.
Představte si rizika spojená s rekonstrukcí a s tím vším.
Co? Stejně žijete jinde, máte se dobře, prodat jste to chtěl,
tak proč to komplikujete?
(kytara, šplouchnutí do vody)
(písnička v angličtině)
(cinkání pivních lahví)
Zdeni! Zdeni, spíš?
Máš recht!
Víš, tohle já. Tohle já miluju.
To je život podle mýho gusta.
Hezky si dáchnout,
vysrat se na všecko, vlízt si v poledne do pelechu...
Ty chceš, abych škemral, vid'?
Ježíši...
Ježíšikriste...
Zdeno...
(pláč) Zdeno!
(Kuba) Strejda Ríša jde!
- (Ríša) Ahoj! -(Marcela) Ahoj!
-Upřímnou soustrast. -Tak díky.
Upřímnou soustrast.
Tak jste přijeli.
Asi se ted' máte dobře.
Máma by ti to nikdy neřekla, ale strašně se jí po vás stejskalo.
Moc, moc vás postrádala.
(klavír, kytara)
(sypání popele)
Vědí určitě, že je to naše babička?
Určitě!
A to je všechno?
My budeme muset jít na chvilku za ním, víš, kvůli dětem.
Samozřejmě, já mám ted' stejně jednání v hotelu.
Dobře. Tak pojd'te.
(Kuba) Babičko!
-Ahoj, Kubíku! -Ted' už máme jenom tebe, babi.
-(Lucina) Co dělá Šaráda, babi? -(matka) To víš, stýská se mu.
(babička vypráví dětem o psovi)
Bál jsem se, že odjedete a já neuvidím děti.
A tati, jaké to bylo ve vězení?
No tak... normální, no.
-A bál ses? -To víš, že jsem se bál, Kubíku!
-Každej den jsem se bál! -A čeho?
-Třeba, že už vás nikdy neuvidím. -Já jsem se o tebe taky bál.
-A bili vás tam? -Ne, to ne!
A kde vůbec bydlíte, když jste tady v Praze?
V hotelu.
Já to nemůžu slyšet. V hotelu? Bože můj!
Nemáte hlad, děti?
My jsme mysleli, že se pak půjdeme najíst do hospody.
-Já nasmažila krůtí řízky. -Mňam!
Ale když nechceš, tak já to pochopím.
My to pochopíme, vždyt' jsi nemohla s tím počítat.
A taky ti chci říct, že přistoupím na rozvod
a že ti nebudu dělat žádný problémy.
-Stejně nemám žádnou šanci, vid'? -Jára se změnil.
Chápe, že musí nést důsledky a nechce docela ztratit děti.
-A tati? -No?
A jak funguje tamhle ten věčnej oheň?
Tak jak asi, ne?
-Jo, aha! Na plyn! -No!
No vidíš, já ti to říkal.
Hele, tak já bych si dala řízek.
-Co? Půjdem na řízek? -(děti) Jasně!
Tak jo!
(Lucina) Šarádo!
(Kuba) Ahoj!
(Lucina) Šarádo! Šarádo, pojd' sem!
(Lucina) Na! Vezmi si to!
Říkal jsem si, jestli nechceš odvézt některý věci?
Hodně jste s tím tady hnuli, fakt.
Ale ještě toho hodně zbejvá.
Já ted' na baráku můžu dělat jenom o sobotách a nedělích.
A co vlastně ted'ka děláš?
Tady dělám veterány.
-Dáš si cígo? -Ne, já jsem přestala.
To jsou změny!
Dlouho jsem věřil, že sem nakonec přece jenom přijdete.
Tak jsem chtěl, abyste měli kam.
Hele, tak mi jednu dej.
A ještě chci, abys věděla, že kdyby se cokoliv stalo...
-Co jako? -Já nevím, prostě...
...kdyby se cokoliv stalo, tak že se můžeš vrátit domů.
Tam nahoře u mámy jsou nějaký fotky a knížky,
nechceš si to tam probrat? Že bych ti je třeba poslal domů.
-Jseš hodnej. -Nejsem hodnej.
Já tě jenom miluju a chci, abys to věděla.
Žádná jiná ženská mě nezajímá a nevzrušuje.
(vzdechy)
(hudba, klavír)
Já jsem věděl, že přilezeš!
A neříkej mi, že vám to spolu funguje!
(bouchnutí dveří)
(Marcela) Kubo, Lucino, dovnitř!
Strašně se tady nadřel.
(matka) Vem si ještě.
Jak to tý naší Marcelce tady svědčí, vid'te, děti? Mami?
(Kuba venku) Mami, můžeme si vzít Šarádu sebou?
Ne.
Peníze složím do tří dnů na účet tady pana Patočky.
Po podpisu smlouvy.
Takže v pátek tam můžete mít svoje čtyři miliony.
Já si skutečně myslím, že za dané situace je to to nejlepší řešení.
Vaše názory si nechte, pane doktore.
Od vás už nechci slyšet jediné doporučení.A nepočítejte s honorářem
Já nejsem zvyklý na takové jednání, já se nenechám okrádat!
Dobře, a ted' vy!
Vezměte na vědomí, že vám, pane Havlíku, jmenovitě vám
a komukoli s vámi, at' už příbuzensky či obchodně spřízněnému,
svůj dům nikdy neprodám.
Já totiž na rozdíl od vás ten dům nepotřebuji.
Nepotřebuji v něm bydlet a nepotřebuji peníze za jeho prodej.
Je mi jedno, jestli zchátrá, ztratí na hodnotě nebo spadne.
(Evžen) Nezáleží mi na něm.
Vy máte dvě možnosti, bud' mi odprodáte ten pruh pozemku,
který jste nabyl za účelem mého vydírání, za pořizovací cenu,
anebo si až do smrti grilujte buřty u vjezdu do garáže,
kam se zítra odstěhuje i vaše sestra. Mluvím srozumitelně?
(Evžen) Haló! Ahoj!
-Ahoj, ahoj! -Ahoj!
-Tak jsem tady, mám kartu. -Ahoj.
-Tak co, jaký to bylo? -Dobrý.
Stalo se něco? Chceš si promluvit?
Děti, počkejte tady. Dejte si colu. My hned přijdeme, ano?
(Marcela) Já přijdu za chvilku.
(cinknutí výtahu)
Tak co se stalo?
Spala jsi s ním?
-Vrátíš se k němu? -Ne.
Pozval jsem Richarda k nám do ltálie.
Ježíšmarijá...
Proč ty jseš tak hodnej?
-(Lucina s plnou pusou) Prosím! -Prego!
-Děkuji. -Grazie.
Pane vrchní, platím!
ll conto, per favore!
Kubo, Lucino, tak jdeme.
Balíme!
(hudba klavír, kroky na písku)
(šplouchání vody)
(Evžen smích)
(štěkání psa, Evžen smích, Marcela výkřik)
(hudba)
(cvrlikání ptáků)
(lyrická píseň v angličtině)
Titulky pro neslyšící vyrobil FlLMPRlNT s.r.o